Poskellasi on verta.
- Se Banquon on. - Hän siis on poissa.
- Niin, kaula on poikki. - Kas, oiva kaulanleikkaaja!
Hyvä on sekin, joka saman teki Fleancelle.
Jos sen teit sinä, ei ole vertaistasi.
Fleance pakoon pääsi, herra kuningas.
Taas kuume minuun karkaa.
Terve muuten olisin ollut niin kuin marmori ehjä.
Vaan nyt salvassa olen, siteissä, epäilyyn ja kauhuun kahlittu.
- Banquo on siis säilössä? - Allikossa tuolla.
Ja päässä parikymmentä aimo haavaa.
Siinä emäkäärme on, mutta pakoon päässyt sikiö tuo.
Se myrkyllistä on juurta, vaan vielä hampaaton.
Pois mene. Lisää huomenna kuulen.
Arvonne tunnette. Istukaa.
- Sydämestä tervetulleet kaikki. - Kiitämme.
Me itse nöyränä isäntänä käymme nyt vieraiden seuraan.
- Kuningas, te ette kehota iloon. - Mainio muistuttaja!
Nyt koko seuran terveydeksi juon-
- ja ystävämme Banquon, jota kaipaan. Jospa olisi tässä hän.
Sulatus hyvä ruokahaluanne ja kumpaakin terveys seuratkoon.
Suvaitkaa, kuningas, toki istahtaa.
Suvaitkaa toki seuraamme tulla.
- On pöytä täysi. - Tässä yksi paikka on.
- Missä? - Tässä, armas herra.
- Ken on tuon tehnyt? - Minkä, kuninkaamme?
Sanoa voitko, että minä tein sen?
- Veristä tukkaasi älä huiski! - Nouskaa. Kuningas voi pahoin.
Ei, hyvät herrat! Moinen on hän usein jo pienestä ollut.
Istukaa, pyydän. Se hetken puuskaa on. Hän kohta on terve.
- Mies oletko? - Olen.
Ja rohkeakin, joka ei pelkää nähdä, mitä itse piru kalpenisi.
Tuo pelkosi luoma kuva on-
- se tikari, jonka ilmassa ohjanneen sanoit tiesi luo Duncanin. Häpeä!
Miksi irvistelet noin? Kun tarkoin katsot, se on tuoli vain.
Katsos! Näetkös, tuossa!
Pois! Silmistäni pois! Luusi ytimettömät on, veresi kylmä.
Näköä silmissä ei noissa, joilla tuijottelet.
Mitä uskaltaa mies, minä uskallan. Ei vahvat järky.
Pois, sinä hirmuhaamu! Pois, tyhjä ilve!
Mitä? Viekö miehuutesi hulluus?
- Hänet näin. - Hyi hyi, häpeä!
Verta ennenkin on juossut, muinaisaikaan.
Ja sittenkin on monet murhat tehty, kamalat kuullakin.
Jos siihen aikaan löi miehen päästä aivot, niin hän kuoli.
Nyt hän nousee ylös kaksikymmentä verihaavaa päässä.
Ilomme veit ja rikoit hauskan seuran ihmeellisellä häiriöllä.
Kuinka näky moinen hämmästyttämättä voisi ohi kiitää kesäpilven lailla?
Omalle itselleni teet minut vieraaksi-
- kun ajattelen sinun nähneen moisen ilmestyksen.
Luonnon puna sentään poskesi peittää-
kun minun kalpeat on pelosta aivan.
Minkä ilmestyksen, kuninkaani?
Pyydän, olkaa vaiti! Pahemmaksi yhä käy hän.
Kysymykset vihoittaa häntä. Hyvää yötä kaikki.
Arvojärjestyksestä älkää huoliko vaan menkää kaikki.
Hyvää yötä. Parempaa vointia kuninkaallemme.
Hyvää yötä kaikille.
Se vaatii verta. "Veri verta vaatii", sanotaan.
On nähty kivien liikkuvan ja puitten puhuvan.
Mikä aika yöstä on?
Se aamun kanssa riitelee, onko yö vai päivä.
Mitä siitä sanot, kun ei Macduff pitoihin tullut?
- Kuinka sen tiedät, herrani? - Sen satuin kuulemaan.
Jokaisen talon palvelijoissa minulla on nuuskijoita.
Sinulta uni puuttuu, kaiken luonnon höyste.
No, mennään maata siis.
Luo velhojen lähden. Lisää heidän puhua pitää.
Pahimmilla keinoin pahinta tietää halajan.
Hyödykseni saa kaikki väistää.
Olen vereen niin syvälle astunut, että ei väliä sen-
palaanko vai kahlaan eteenpäin.
Päässäni oudot tuumat työksi hautuu.
Ne tehtävä on, ennen kuin ne lauhtuu.
Vielä olemme me toiminnassa liian nuoret.
Kertoo kihelmöinti peukalon jotakin pahaa tulossa on.
No, salaiset ja mustat velhot. Mitä teette?
Työtä nimetöntä.
Väsymättä liiku, liehu Pala, tuli, pata kiehu
Konna, joka päivät yöt yksikolmatta imet syöt
Kiven alla myrkkyjä paistu padassa ensin sä
Konnan varvas, kieli iilin yökön villat, silmä siilin
Huuhkajan siivet, liskon lihat kähyt kyyn ja käärmeen vihat
Kauriin sappi, kuusanpuu Pilkotti, kun pimeni kuu
Käärme, joka ryömit suossa kärvenny ja haudu tuossa
Maksa riettaan juutalaisen, turpa koirankuonolaisen
Mistä olkoonkin tietonne, vaadin nimessä valtiaanne, vastatkaa!
Puhu! Vastauksen saat.
Mieluumminko sen kuulet meidän suusta vai herrojemme?
Heidät tahdon nähdä.
Verellä apinan se hyydä, niin ei taiassa ole syytä.
- Kerro, tuntematon valta... - Hän mietteesi tuntee.
Macbeth, Macbeth, Macbeth...
Macduff on vaarallinen. Fife-thani on vaarallinen.
Pelkoni oikein tiesit.
- Sana vielä. - Hän käskemistä ei kärsi.
Verinen, uljas, luja ole! Voittaa älä ihmisvoiman anna.
Vahingoittaa ei Macbethia vaimon luoma voi.
Siis elä, Macduff! Miksi sinua pelkäisin?
Vaan jotta varmuus varmempi olisi, liittoon pakotan kohtalon.
Sinä et saa elää!
- Macbeth ei sorru ennen... - E i koskaan!
... kuin Dunsinanin vuorta ylös mennen Birnamin metsä kulkee.
Sitä et näe! Ken metsän pestaa?
Puun juurineen ken maasta hellittää? Hauska enne!
Mieli palaa toki yhtä kuulla:
- Kuninkaiksi tuleeko Banquon lapset? - Älä enää kysy.
Jos kiellätte sen minulta, kirous teitä ikuinen kohdatkoon!
Liiaksi olet Banquon haamun lainen. Pois! Kruunusi minulta silmät syö.
Tuomiopäiväänkö tätä kestää?
Totta on se, näen minä.
Verinen Banquo hymyilee ja heitä osoittaa jälkeläisikseen.
Missä on he?
Poissa.
Saastainen ilma, missä liikkuvat he! Jokainen kirottu, ken heihin luottaa!
Macduff on paennut.
- Missä lienee nyt hän? - Hovissa Englannin.
Siellä on poika Duncanin ja myös Macduff. Kuninkaalta avuksi pyytää-
Northumberlandin ja Siward-urhon.
Näiden avulla taasen voisi ruokaa pöytään saada-
- öisin unta, pidoissa murhaveitsistä erillään olla.
Englantiin lentäköön nyt pyhä enkeli-
- jotta joutuin palaisi siunaus valtakuntaamme.
Arvon rouva.
Kelpo Duncan on kuollut.
Kelpo Duncania Macbeth näet itki. Niin, hän oli kuollut.
- Lähti urho Banquo liian myöhään. - Fleance hänet tappoi.
- Fleance on poissa. - Ei pidä liian myöhään matkustella.
Noin hellän isän Malcolm ja Donalbain tappoivat!
Kirottu työ! Oi, kuinka Macbethiin koski tuo.
Jos pojat Duncanin hän valtaansa saisi...
Jota älä, taivas, suo!
...tuta saisi he, mitä isänmurha maksaa.
- Samoin Fleance. - Mutta vaiti!
Mitä uutta muuta?
- Englantiin on Macduff paennut. - Englantiinko?
Niin, hyvä herra.
Käy julman urotyöni tielle, aika.
Macduffin linnan ryntäämällä otan. Valloitan Fifen.
Miekanterän omaksi kaikki annan, vaimot, lapset-
kurjat kaikki sen heimon sielut.
En kerskaa turhaan. Ennen kuin päätös jäähtyy, heidät murhataan.
Oi, malttia!
Hänellä ei sitä ollut. Hulluutta on pako.
- Pelko meidät tekee pettureiksi. - Viisausko vai pelko syynä?
Vai viisaus! Jättää vaimon, jättää lapset ja kodin ja itse pakenee!
Hän ei meitä rakasta. Hän luonnon ääntä ei kuule.
Lintusista pienin tappelee pesänsä poikasista haukkaa vastaan.
- Pelkoa kaikki, rakkautta ei lainkaan. - Käly armas, malttakaa.
Puolisonne on jalo, viisas, älykäs ja tuntee vuodenaikojen oikut.
Nyt minun mennä täytyy. En kauan viivy, kohta palaan.
Pahinkin kerran lakkaa, taikka muuttuu kaikki entiselleen taasen.
Pikku serkku, Jumala sinua siunatkoon.
- Hänellä isä on, ja isätön on hän. - Hyvästi vain nyt.
- Mistä nyt saat isän? - Mistä sinä miehen saat?
Niitä ostaa voin kymmenittäin markkinoilta.
- Oliko isä petturi? - Oli kuin olikin.
- Mikä on petturi? - Se, joka vannoo ja valehtelee.
- Ovatko kaikki sellaiset pettureita? - Kaikki sellaiset ovat hirtettäviä.
- Ken ne hirttää? - Kunnon ihmiset.
Vannojia ja valehtelijoita on yltä kyllin-
- voittamaan kunnon ihmiset, jopa hirttämään heidät.
Jos hän olisi kuollut, niin sinä itkisit häntä.
Missä on miehenne?
Ei paikalla niin häväistyllä, toivon, mistä hänet kaltaisesi löytää.
- Petturi on hän. - Valehtelet, senkin takkukarva roisto!
Mitä, mato?
Nuori petturin sikiö.
Hän murhannut minut on.
Muussa, paitsi kävelemistä ja muuta toimimista-
- oletteko kuullut hänen mitään puhuvan?
- Olen, ja sitä en tahdo matkia. - Minulle sen voitte sanoa.
En teille enkä muille. Ei ole minulla sanoilleni todistajaa.
- Hänen silmänsä ovat auki. - Niin, mutta näkö on ummessa.
- Mitä hän nyt tekee? - Hänen tapansa on menetellä...
...ikään kuin hän käsiään pesisi.
Vielä tuossa sittenkin on pilkku.
Pois, kirottu pilkku! Pois, sanon minä!
Yksi, kaksi...
Nyt on aika käsillä.
Helvetti on pimeä.
Hyi, herrani, hyi! Soturiko, ja pelkuri?
Miksi sitä pelkäämme, kun ei kellään ole voimaa vaatia meitä tilille?
Kukapa olisi uskonut vanhuksessa niin paljon verta olevan?
- Kuuletteko tuota? - Fifen thanilla oli vaimo.
Missä hän nyt on?
Eikö nämä kädet koskaan tule puhtaiksi?
Pois tuo. Pilaatte kaiken säikkyessänne.
Olette saanut tietää, mitä teidän ei pitäisi.
Hän on puhunut, mitä hänen ei pitäisi, siitä olen varma.
Aina vain se vereltä haisee.
Kaikki Arabian höysteet eivät voisi tuota kättä hyvänhajuiseksi saada.
Sepä vasta huokaus! Hänellä on raskas paino sydämellään.
Peskää kätenne. Yönuttu yllenne! Pois tuo kalpea muoto.
Sanon vieläkin kerran: Banquo ei voi haudastaan päästä.
Todellakin.
Maata, maata. Pois, pois, pois!
Kätenne ojentakaa. Tehtyä ei voi tekemättömäksi tehdä.
Maata, maata, maata!
Ei lääkäri vaan pappi tässä olisi tarpeen.
Suo, Jumala, anteeksi meille kaikille.
Huolehtikaa hänestä. Piiloon kaikki, mitä tuhokseen hän voisi käyttää.
- Hyvää yötä. - Hyvää yötä, herra tohtori.
Kuinka voi sairas?
Enemmän kuin sairaus kiduttaa häntä synkät mielihoureet, jotka unen vie.
Häntä auta.
Taikaa sinulla eikö ole mielen tautiin-
taitoa nykiä surun juuret muistista?
Aivoista kaikki tuskan piirteet poistaa-
ja armaalla unhon vastamyrkyllä-
- tuhota rinnasta se tuhon aine, joka jäytää sydäntä?
Siinä itseään potilaan itse auttaa täytyy.
Koirille heitä rohtosi! Minä en siitä huoli.
Vie hiiteen tietosi. Paetkoon vain kaikki!
En pelkoon vaivu, kunnes Dunsinaniin Birnamin metsä kulkee.
Malcolm-nulkki, hän eikö ole vaimon luoma?
Sanoivathan nuo henget, joille kaikki on valheet tutut:
"Älä pelkää, Macbeth. Sinua ei vaimon luoma voi voittaa."
Paetkaa siis, viekkaat thanit, Englannin heitukoihin yhtykää!
Lkeensä alla nääntyy maa, sen uskon.
Se itkee, vuotaa verta.
Uuden haavan lyö jokainen uusi päivä.
Joka aamu siellä uudet lesket parkuu ja uudet orvot itkee-
- uusi murhe lyö taivaan kanteen, joka kajahtaa kuin skottein surun tuntisi.
Ken se tuossa?
Maanmiehiä, mutta häntä en vielä tunne.
Terve, kunnon serkku.
Tervetuloa.
- Kuinka on laita Skotlannin? - Voi kurjaa maata!
Se itseään jo kauhistuu. Ei ole se enää äitimme, vaan hautamme.
- Mikä on uusin suru? - Jokainen hetki uuden tuo.
- Mitenkä puolisoni voi? - Hyvin.
- Ja kaikki lapsukaiset? - Hyvin hekin.
- Tyranni rauhaa eikö uhkaa? - Rauha oli heillä, kun lähdin.
Sanojasi älä säästä. Kuinka on laita?
Te Skotlannissa urhoja luokaa. Naisten käteen miekka!
Tuloa teemme.
Siward-urhon meille ja miestä kymmenentuhatta Englanti antaa.
Parempaa, taitavampaa sotamiestä ei kristikunnassa ole.
Moinen lohtu jospa olisi minullakin!
Mutta sananipa on ulvottavat erämaassa-
missä ei ole korvaa kuulevaa.
- Ne ketä koskee? - Suurin osa sinun yksinomaan on.
Jos se minun on, sitä älä peitä. Lausu se heti julki.
Linnanne vallattu on, vaimo, lapset tylysti murhatut.
Armon Herra!
Mies...
Älä silmiäsi hattuun peitä.
Tuo tuskasi ilmi.
- Lapsetko myös? - Vaimo, lapset, orjat.
Mitä vain löydettiin.
Voi, että olin poissa! Vaimoniko myös?
Lohdun tarjoan.
Tulinen kostomme olkoon lääke, joka kuolontuskan parantaa.
Hänellä ei ole lasta.
Kyyhkyseni kaikki!
Sanoitko kaikki? Lemmon kotka!
- Kaikki poikaseni äiteinensä. - Se kestäkää kuin mies.
Sen kyllä teenkin, mutta tuntea se täytyy myös kuin mies.
Minun täytyy muistaa, että on elossa olleet nuo kalliit henget.
Näkikö sen taivas eikä auttanut?
Macduff! Sinun tähtesi surmattiin heidät.
Minun syntieni eikä omiensa tähden heidät teurastettiin.
- Herran rauha heille! - Hio sillä miekkasi.
Harmiksi muuta murhe. Sydäntä älä hellytä, vaan kiihdytä.
Hyväinen taivas, pois nyt kaikki viivytys.
Tuo lempo Skotlannin eteeni saata, silmä vasten silmää.
- Macbeth on niittoon kypsä. - Tuo liki miekkaa mies.
Jos pelastuu hän, anteeksi myös taivas hänelle suokoon.
- Tyranni mitä tehnee? - Varustaa vahvaksi Dunsinanin.
Sanovat toiset häntä hulluksi, toiset sitä urheuden raivoksi nimittävät.
Ei käskyläitä töissään johda rakkaus.
Nyt hän tuntee, kuinka arvo on höllässä-
- kuin jätin nuttu pienen varkaan päällä.
Kaikki itseänsä kiroavat, että ovat siinä.
Englantilaiset saapuu kärjessä Malcolm, Siward ja Macduff.
Birnam-metsän luona kohtaamme heidät. Tuolta tulevat he.
Hiisi mustatkoon sinut, maidonkarva konna!
- Tulossa on kymmenentuhatta... - Hanheako, lurjus?
- Ei, soturia. - Maitomaksa hölmö!
Mitä sotureita? Hiiteen sielusi! Nuo liinahtavat poskesi pelon luovat.
- Mulkosilmä, mitä sotilaita? - Englannin sotajoukko, kuninkaani.
Seyton! - Pois naamoinesi!
Sairaaksi ihan tuo minut saattaa. - Seyton, hoi!
E länyt olen kylliksi. E lonaika jo syksyyn kallistuu ja lehden lähtöön.
Ja iän seuralaiset, kunnia, rakkaus-
kuuliaisuus, ystävysten joukot...
Ne mennyttä on.
Niiden sijalla on kirous.
Sitä salaista, syvää kuulen.
Mairittelua inhaa-
- jota epäilisi sydän parka, jos vain tohtisi.
- Seyton! - Mitä armollinen herra suvaitsee?
- Mitä uutta muuta? - Kaikki on totta, mitä on kerrottu.
Tappelen, kunnes liha luistani on vuoltu. Tuo sotisopani!
- Ei vielä ole sen aika. - Puen ylleni sen.
Lisää ratsuja vakoilemaan maata. Hirteen joka mies, joka pelkää.
Pukekaa sotisopani ja antakaa miekkani.
Tohtori, thanit jättävät minut. - Joutuin nyt!
Jos maani virtsan voisit tarkastaa, sen taudin löytää-
ja terveyteensä entiseen sen saattaa-
- sinua niin raikuen ylistäisin, että kaiku sinua jälleen ylistäisi.
Raparperiko, senna vai mikä aine nuo engelsmannit pois voisi ajaa?
- Oletko heistä kuullut? - Olen, herra.
Kun sotaan aikoo kuningas, aina jotakin kuuluu.
Ei ennen surma minua saavan näy kuin Dunsinaniin Birnam-metsä käy.
Jos Dunsinanista pääsisi pois! Ei hyötykään minua tänne vetää vois.
- Mikä on tuo metsä tuossa? - Birnam-metsä.
"He kohtasivat minut voiton päivänä."
"Olen vakuutettu siitä, että heillä on enemmän kuin ihmisen tieto."
"Tuosta, kun ihmeissäni siinä seisoin, tuli..."
"...kuninkailta lähettiläitä, jotka minua tervehtivät Cawdor-thaniksi"-
- "jolla nimellä noitasiskot olivat minua tervehtineet"-
- "ja tulevaan aikaan viitanneet lausuen:"
"Terve sulle, kuninkaaksi käyt kerran."
"Tämän olen tahtonut ilmoittaa sinulle"-
- "sinä rakkain osakas kunniastani, ettet"...
..."tietämättömänä suuruudesta jäisi iloasi vaille."
"Pane se sydämellesi ja hyvästi jää."
Lippumme pystyttäkää muurin ulkopuolelle.
"He tulevat", huudetaan jo.
Linnan vahvuus ivaa piiritystä.
Siellä maatkoot, kunnes heidät nälkä syö ja rutto.
Jos heitä ei miehemme auttaisi-
- uljas olisi vastus, parta vasten partaa.
Mikä on tuo melu?
Muistan tuskin, miltä pelko maistuu.
Oli aika, jolloin väristys minut valtasi, kun öisen huudon kuulin.
Satu julma sai tukan nousemaan kuin olisi henki siinä ollut.
Kauhuista olen saanut kyllikseni.
Mitä oli tuo huuto?
Kuningatar on kuollut, hyvä herra.
Hän olisi saanut toiste kuolla.
Aikaa kyllä olisi ollut sille sanomalle.
Huomenna, huomenna ja huomenna!
Näin päivä päivältä aika vitkaan mataa-
elämän kirjan viime tavuun asti.
Jokainen eilispäivä synkkään hautaan on narrin vienyt.
Sammu, pikku tuohus.
Elämä vain on varjo kulkevainen, näyttelijä rukka-
- joka näyttämöllä riehuu aikansa ja katoaa sitten.
Tarina on se, hupsun tarinoima-
- täynnä ilmaa, tulta, mutta mieltä vailla.
Kuningas armollinen!
Kerro joutuin!
Sanoisin, mitä nähneeni luulen, mutta en tiedä, kuinka.
- Sano! - Seisoin vahtina ja katsoin Birnamiin.
- Metsä käyvän minusta näytti. - Valehtelet, orja!
Sen voitte nähdä virstan parin päässä. Metsä, joka käy.
Jos puhut valhetta, lähipuussa saat elävänä riippua-
kunnes kutistaa nälkä sinut.
"Älä pelkää, kunnes Dunsinaniin kulkee Birnamin metsä. "
Ja nyt metsä kulkee päin Dunsinania.
Oksan on joka mies taittanut ja kantaa sitä edessään.
Niin he lukunsa salaavat ja harhaan vievät vihollisen silmät.
Alan kyllästyä aurinkoon.
Nyt maailma se vaikka hukkukoon.
Soi, jyry!
Tule, hukka! Myrsky myllää! Kuolla toki tahdon panssari yllä.
Nyt kaikki torvet soimaan!
Kelpo Macduff, ensi hyökkäystä johda kera Siwardin.
Näytä kasvosi, julmuri!
Voi, jos hänet saisin. Muuta en sinulta, onni, pyydä.
Jos muu kuin minun miekkani sinut surmaa-
- niin vaimon, lasten haamuilta en saa rauhaa.
- Mikä on nimesi? - Kauhistut, jos saat sen kuulla.
En, vaikka kuumempi se olisi kuin mikään helvetissä!
Macbeth se on.
Nimeä korvalleni ilkeämpää ei sanoa voi perkelekään.
- Eikä pelottavampaa. - Valehtelet, kirottu julmuri!
Miekallani valheeksi sen todistan!
Sinä olit vaimon luoma.
Sidottu olen paaluun.
En voi paeta.
Vaan täytyy minun kuin karhun härnäys kestää.
Miksi Rooman houkkaa matkisin miekkaan omaani syösten?
Niitä on, joille haavat paremmin sopii.
Missä on se, joka ei ole vaimon luoma? Häntä pelkään, muuta en ketään.
Seis, seis, hornan koira!
- Sinua yksin kaikista olen karttanut. - Sanoja ei ole minulla.
Nyt miekka puhuu.
Konna olet verisempi kuin virkkaa saattaa kieli!
Liiaksi verilläsi sieluni on rasitettu.
Haavoittuviin päihin säiläsi iske.
Lumottu henkeni on, ei sille mitään voi vaimon luoma!
Lumouksesi heitä ja enkeli, jota olet palvellut.
Äidin kohdusta otettiin keskeneräisenä Macduff.
Kirottu kieli, jolta sen kuulin.
Se kaiken miehuuteni järkyttää.
Älä usko ilveperkeleitä noita. Kaksikielisyydellään he pettävät.
Lupauksia kuiskaavat he korvaan, mutta toivon vievät.
Minä en antaudu matamaan maassa Malcolm-nulkin edessä-
kiroavan roistokansan härnätessä!
Vaikka kulki Dunsinaniin Birnam-metsä-
ja vaikka et ole sinä vaimon luoma-
niin viimeistäni koetan.
Karkaa päälle, Macduff. Kirottu se, joka ensin huutaa "seis".
Tämä suuri päivä on huokea toki ollut.
Kuningas, terve! Nyt se olet.
Tässä kirotun vallanryöstäjän on pää.
Vapaana nyt on maailma.
- Terve, skottein kuningas! - Terve, skottein kuningas!
Tekstitys: SDI Media Group